Cometele sunt un mister celest.
Sunt mesageri din spațiu,
mașini ai timpului din Universul timpuriu.
Cometele ar putea rezolva cele mai mari mistere ale cosmosului nostru.
Dacă putem stabili o corelație
între aminoacizii de pe comete și viață de pe Pământ,
ăsta ar fi unul din cele mai mari descoperiri în știință.
Ne amenință supraviețuirea.
Vorbim despre ceva de mărimea unui munte, iar mărimea energiei
pe care ar elibera-o la impact ar fi devastatoare.
Totuși, fără comete, poate că n-am fi astăzi aici.
Poate că le suntem datori cometelor
pentru că-i posibil să fie responsabile
pentru c-a adus chimicalele necesare vieții pe Pământ.
Cum Funcționează Universul - S02E06 "Cometele"
Traducerea și adaptarea Richard Nasta
O fâșie de lumină pe cer,
o cometă-n trecere este ceva uimitor.
Sunt frumoase,
neclare, mingi strălucitoare cu o coadă.
Chiar e ceva.
Doar că nu ai șansa să vezi un asemenea obiect foarte des.
Cometele sunt extraordinare.
Dacă vezi o cometă pentru prima dată, o să-ți rămână-n minte totdeauna.
Călătoria unui comete prin sistemul nostru solar
este cel mai uimitor obiect dintre toate obiectele astronomice.
Merge-n cerc către Soare din adâncimile spațiului...
o odisee ce poate dura milioane de ani.
Multe au trecut pe lângă Pământ, sunt ca niște prieteni vechi.
Fiecare cometă este o masă înghețată de pietre și gheață.
Dar tot ce vedem este o minge sclipitoare de lumină...
Și-o coadă lungă și completă.
Însă cometele sunt ca niște artificii cosmice.
Ele ar putea ajuta la rezolvarea celor mai mari mistere în știință.
Ca cercetători, încercăm să ne dăm seama de unde provenim.
Cometele chiar au un rol aici.
Chiar ne dau indicii despre cum a fost format sistemul solar.
Dacă nu putem înțelege cometele, nu înțelegem cum am ajuns aici.
Cometele pot să fie chiar și sursa vieții.
Poate existența noastră se datorează cometelor,
acum miliarde de ani,
au venit pe Pământ și-au adus ingredientele necesare vieții.
Însă pot cauza și distrugere enormă.
Cometele ne-ar putea omorî pe toți.
Dacă o cometă ar lovi Pământul, ai grijă.
Ar fi distrugerea planetei.
Ar fi un obiect îndeajuns să șteargă toată viața ce-o cunoaștem de pe planetă.
Învățați despre comete
și-așa vom putea învăța cum să le supraviețuim...
și vom începe să înțelegem cum funcționează Universul.
Când le studiem,
învățăm cum a fost sistemul solar când s-a format prima oară.
Și putem învăța și cum au fost alte sisteme solare.
Și să sperăm că acest lucru ne va învăța
despre formarea stelelor, planetelor și cum au fost create însăși cometele.
Cometele datează de pe vremea nașterii sistemului nostru solar,
de-acum 4.5 miliarde de ani.
Au fost create de aceiași formă care a creat sistemul solar;
gravitatea.
A început într-o vâltoare de haos.
Un nor uriaș de gaz și praf
s-a prăbușit și-a format un disc amețitor.
Aproape de Soare, a fost extrem de cald.
Dar în depărtare,
a fost destul de frig ca norii de gaz să se condenseze și să înghețe.
Cristalele de gheață s-au topit cu particulele de praf.
Împreună au prins proporții.
În timp, acest bulgar,
exact ca un bulgar de zăpadă coborând de pe deal,
luând din ce în ce mai mult material.
În cele din urmă, formează giganți de gaz
exact ca Jupiter și Saturn.
Dar nu tot reziduul din disc s-a transformat în planete.
Trilioane de grămezi de gheață murdară au fost lăsate în urmă; cometele.
Vă puteți gândi la comete ca la un fel de resturi înghețate
ale formației sistemului solar.
Sunt aproape neschimbate și-n zi de astăzi.
Sunt capsule ale timpului
și dacă ai putea deschide una să vezi ce-i înăuntru,
ai putea să vezi literalmente din ce-a fost sistemul solar format.
Sunt remarcabile.
Dar cometele nu stau locului.
Acum sute de milioane de ani,
a existat încă o revoltă în sistemul solar.
Descoperirea reziduurilor a mutat masele gigante de gaz.
Gravitatea imensă a giganților a aruncat cometele în fiecare direcție,
aruncând trilioane de tone de material din fundurile sistemului solar
în cea mai îndepărtată parte a spațiului.
Unele comete s-au stabilit într-o regiune
6.437 de milioane de km depărtare de Soare.
Cureaua Kuiper.
Dar majoritatea au fost aruncate chiar mai departe
până au format o sferă gigantă în jurul întregului sistem solar.
Îi spunem norul lui Oort.
Asta-i o regiune a sistemului solar care-i la mare distanță de Soare.
Soarele e doar un mic punct, unul din multele stele.
Și tot spațiul din jurul tău e practic gol.
Nu-i nimic acolo... doar foarte puțin.
Și ocazional, vei găsi o cometă ciudată
plutind în gol; rece, întunecoasă și foarte singură.
În acest nor de gheață îndepărtat, sunt mai mult de un trilion de comete.
Le-ar lua milioane de ani să ajungă lângă Soare.
Dar nu rămân mereu acolo.
Orbita fiecărei comete este un balans gravitațional delicat.
Cel mai mic ghiont poate schimba asta.
Majoritatea cometelor își petrec existența
la miliarde de km distanță de Soare
fără emoție, inerte, așteptând să se întâmple ceva.
Dar apoi, poate, apare o mică coliziune.
Poate o stea în trecere o ghiontește și apoi forța gravitațională a Soarelui
o atrage inevitabil spre interiorul sistemului solar.
Gravitatea, forța ce-a creat cometele,
le aruncă spre marginea sistemului solar,
iar acum le atrage înapoi.
Cometa noastră începe o odisee epică
de-a împrăștia viața sau moartea de-a lungul sistemului solar.
Mai mult de-un trilion de comete se învârt pe lângă noi
la marginea înghețată a sistemului nostru solar.
Dar multe nu rămân acolo.
Cea mai mică deranjare gravitațională le poate scoate din orbita lor.
Poate fi o stea ce trece pe lângă ele.
Putem să fim noi, mergând printr-o parte mai densă a galaxiei.
Orice lucru ce poate da unei comete o lovitură gravitațională
o poate face să vină spre noi.
Cometa noastră a fost deranjată.
Acum gravitatea imensă a Soarelui preia controlul.
Vă puteți gândi la gravitatea sistemului nostru solar
ca la un fel de coastă.
Iar la bază e Soarele.
Iar cometele sunt chiar în vârf.
Când sunt date la o parte, există o singură cale pentru ele.
Trebuie să cadă spre Soare.
Cometa noastră accelerează spre Soare, dar calea ei e departe de-a fi dreaptă.
Gravitatea planetelor poate arunca cometele de pe cursul lor
sau complet afară din sistemul solar.
Dacă scapă de aceste obstacole, cometele continuă călătoria spre Soare.
Acum încep una din cele mai remarcabile transformări
cunoscute științei.
O crisalidă pentru un fluture.
Devine cel mai spectaculos lucru pe care Universul îl are de oferit.
Cum trece de Jupiter, cometa noastră începe să se schimbe.
Și-ncepe să se miște puțin mai repede
și-ncepe să se apropie din ce în ce mai mult de Soare
și-ncepe să simtă căldura Soarelui,
însă doar atunci lucrurile încep să se schimbe.
La 804 milioane km distanță de Soare, căldura aduce cometa noastră la viață.
Gazul înghețat începe să se vaporizeze.
Granule de gheață și praf se ridică de pe suprafața ei.
Cum cometa continua să se apropie de Soare
și devine mai fierbinte,
din ce în ce mai mult gaz este eliberat.
Cometa devine o minge pufoasă.
E o parte solidă acolo, dar este înconjurată
de un nor mult mai mare de material.
Acest nor de praf și gaz
formează o atmosferă, sau aură, în jurul cometei.
Și mai creează cometei o coadă foarte lungă.
Totul datorită Soarelui și nu-i totul gata.
E o chestie numită "vântul Soarelui."
De fapt e un vânt uriaș de particule schimbate
provenind de la Soare.
Acesta ne umple sistemul solar
și cum o cometă începe să se miște din ce în ce mai aproape de Soare,
vântul Soarelui devine mai puternic.
Ca un uragan cosmic,
vântul Soarelui împrăștie molecule de gaz
din cometa noastră în spațiu.
Formând o a doua coadă gigantică.
A doua parte solidă a cometei
poate să fie doar de câțiva km
și partea pufoasă poate să fie de câte mii sau zeci de mii de km.
Gheața care rămâne în spate
pe cum materialele sunt suflate de către vântul Soarelui
poate să fie de milioane sau zeci de milioane de km de lungă.
Cometa noastră înaintează prin spațiu cu o viteză de 24.140 de km/h.
E pe cale să intre în cea mai violentă faza a călătoriei.
321 de milioane de km de Soare, apa înghețată începe să se vaporizeze.
Terenul începe să se schimbe și să se miște
și cum materialul de sub picioarele noastre se subțiază,
vom avea jeturi imense de dioxid de carbon
și apă înghețată gata să iasă la suprafață
și acolo nu ar fi un loc bun unde să poposești.
Suprafața se rupe.
Gazul explodează.
Reziduurile sunt împrăștiate în toate direcțiile.
Forța acestor erupții fac cometa să se miște imprevizibil.
Fiecare jet ce țâșnește
este literalmente ca un mic motor atașat de cometă.
Ca un bolid pe pista de curse, cometa noastră explodează la viață.
Viteză incredibilă,
energie irezistibilă și-o vastă pătură de reziduuri.
Cometa noastră se transformă într-o mașină de curse cosmică,
dar viteza și energia sunt un mix volatil.
Cometa noastră se poate distruge în orice moment.
Norul din jurul cometei noastre este mai mare decât Jupiter.
Coada ei se întinde pe 251 de milioane de km.
Un obiect vechi de 4.5 miliarde de ani apare de nicăieri.
Fiecare apariție a unei comete noi este un dar de la Univers.
N-am mai văzut acest lucru al sistemului solar înainte,
această bucată de piatră, această imagine.
E complet nou pentru noi.
E o șansă să studiem originea sistemului nostru solar
și ceea ce învățăm este o revelație.
Cometele sunt mult mai ostile și extraterestre, decât ne-am imaginat.
Cu telescoape moderne,
putem studia cometele mult mai detaliat ca înainte.
Dar pentru a le înțelege pe deplin,
trebuie să ne apropiem de inima cometei; de nucleul ei.
Cel mai important lucru al unei comete este să înțelegem
din ce-i format nucleul.
Ce se află de fapt pe suprafața?
Care-i compoziția chimică?
Care-s caracteristicile pietrelor și materialelor;
materialele volatile ce se află pe suprafață?
Nucleul este fundația sistemului solar
pe care noi, cercetătorii, vrem cu adevărat s-o investigăm.
Acolo se află misterele.
Au fost mai mult de 12 misiuni asupra cometelor
în ultimele 3 decenii.
Fiecare a fost o revelație.
Am învățat despre chimia lor.
Am învățat despre
interacțiunea fizică pe care o au cu Soarele.
Am învățat despre suprafața lor fizică, terenul lor și cum sunt de diferite,
chiar dacă e să mergi dintr-o parte în alta a cometei.
Chiar învățăm că aceste lucruri sunt niște lumi pentru ele.
Cercetătorii au crezut că cometele sunt ca niște bulgări de zăpadă.
Asta s-a schimbat în 1986, când sonda Giotto Space
a transmis înapoi aceste imagini ale cometei Halley.
Pentru prima oară în istorie,
aveam o poză a centrului acelei comete,
acea cometă a intrat în istoria umană în multe ocazii
și-am aflat o lume rece și moartă.
Am găsit un obiect de forma unei alune.
Halley n-a fost un bulgăre.
Un strat subțire de praf negru i-a acoperit suprafața.
Erau cratere și dealuri
și Halley era de 14 km de lungă, mult mai mare decât s-a așteptat cineva.
Cercetătorii au crezut că toate cometele sunt la fel.
Se înșelau.
În 2004, sonda Stardust a zburat în coada
cometei Wild 2 și-a capturat mii de particule de praf.
Când Stardust a adus acele mostre înapoi pe Pământ,
am realizat că, de fapt, fiecare cometă este un obiect unic.
Exact cum fiecare planetă-i diferită, se pare că și fiecare cometă-i diferită.
Are propria ei istorie de povestit.
Materiale diferite s-au unit pentru formarea ei.
Surse de căldură diferite au fost injectate în interiorul ei.
Procese chimice diferite și procese geologice.
Fiecare e o lume unică așteptând să fie explorată.
Unele comete sunt cu adevărat ciudate.
Acestea sunt imagini reale ale Hartley 2, o cometă atât de ciudată,
încât ninge.
E atât de ciudat.
Am putut să vedem că acei bulgari sunt de fapt zăpadă carbonică
care urmărește cometa
până la un milion de km distanță de nucleul său.
Această chestie face un dezastru imens.
Hartley 2 e uimitoare!
Arată de parcă erai în mijlocul unui glob de zăpadă
și-l scuturi și înăuntru se aflau acești fulgi,
fulgi ce mergeau de colo colo, plutind în văzduh.
Dar nu-i așa.
Hartley 2 e o cometă hiperactivă.
Se mișcă mai repede și aruncă mai multe reziduuri
decât celelalte comete.
Cometele sunt lumile extratereștrilor.
Pe cometa Tempel 1, sunt platouri liniștite...
Cratere și dealuri de 18 m înălțime,
straturi de roci una peste alta ca o farfurie plină de clătite.
Fiecare cometă pare să aibă propria istorie.
Tempel 1 a oferit cercetătorilor cea mai mare descoperire.
În 2005, sonda a aruncat un proiectil pe suprafața ei.
Explozia a făcut un crater pe-o rază de 137 de m.
Vorbim de-o Zi a Independenței spectaculoase.
Vă puteți imagina ceva mai bun?
Am făcut o gaură într-o cometă.
Asta trebuie să fie una din multele lucruri uimitoare
pe care NASA le-a făcut vreodată.
Materialul pe care impactul le-a împrăștiat
ne-a lăsat să vedem în interiorul nucleului pentru prima oară.
A fost complet neașteptat.
Am găsit lucruri ca rubinul, peridotul și alte pietre prețioase;
acest lucruri fiind în interiorul cometei.
Și-am găsit tot felul de molecule organice, molecule din care suntem și noi formați.
Cercetătorii cred că cometele au avut un rol critic în Universul nostru.
De unde provin ingredientele vieții?
Unde-au fost toate amestecate?
De unde-a venit tot acest lichid?
Cometele țin cheia înțelegerii naturii vieții.
Dar oportunitățile de-a le studia sunt aproape rare.
Cometa noastră se mișcă acum cu o viteză incredibilă
spre un loc unde nicio navetă spațială nu poate supraviețui;
Soarele.
Acum 4 miliarde de ani,
gravitatea a împins cometele pe marginea sistemului nostru solar.
Aceiași forța poate să le și atragă.
Cometa noastră trece pe lângă Pământ
și intră în cea mai violentă fază a călătoriei sale.
Merge spre Soare cu o viteză de 161.000 de km/h.
Suprafața cometei sfârâie, sfârâie cu activitate.
Sunt create temperaturi cu viteza luminii.
Gheizere enorme de cristale de gheață și gaz
izbucnesc din suprafață.
Erup jeturi din toată cometa, toată rotația se schimbă
și toată suprafața începe să se surpe.
În interiorul cometei,
pachete de gaz explodează și aruncă pietre imense în spațiu.
Pierde din masă.
Se micșorează.
Și pe cum ne apropiem de Soare
din ce în ce mai multe materiale încep să iasă la suprafață,
acest lucru poate schimba starea de rotație a cometei.
Poate s-o facă să vibreze.
Poate s-o împingă chiar pe orbita noastră.
Poate schimba orbita cometei.
Cometele pot să depoziteze 50 de tone de gheață și gaz pe secundă.
Presiuni enorme se strâng în interiorul nucleului.
Ar putea deveni instabilă.
S-ar putea sfărâma în bucăți în orice secundă.
Pe cum ajung cometele în punctul cel mai apropiat de Soare,
existența lor este pe muchie de cuțit.
Multe nu supraviețuiesc.
Am putut să vedem imagini ale cometelor
fiind înghițite de către Soare și le poți vedea cum intră în el.
Și-ntreg corpul,
indiferent că-i de-un km sau de 10 km, este complet distrus.
Un observator solar a înregistrat aceste imagini extraordinare.
Arata mici comete numite "cometuțe"
intrând direct în Soare.
Sunt expuse gravitații imense și sunt arse de căldura feroce a Soarelui.
Multe sunt vaporizate.
Chiar și-n spațiu, exploziile vaste pot distruge cometele.
În 2007, cometa Holmes se îndrepta către Soare
când s-a întâmplat ceva extraordinar.
În mai puțin de-o zi, a fost de-un milion de ori mai luminoasă.
Norul din jurul ei a crescut în spațiu.
Este o chestie comună pentru o aură; partea pufoasă din jurul cometei;
să se mărească atât de mult încât să fie mai mare ca Jupiter,
160.000 de km.
Dar asta ar dura zile și săptămâni și luni pentru a fi așa mare.
Să ai un singur eveniment, ceva ce s-a întâmplat,
așa dintr-odată, o catastrofă,
să creezi acest scut în jurul cometei Holmes
care ar putea fi mai mare decât Jupiter e ceva uimitor pentru mine.
N-am mai văzut așa ceva până acum.
De fapt, aura cometei a fost mai mare decât însuși Soarele.
Pe scurt, a fost cel mai mare obiect din întregul sistem solar,
ceva fără precedent.
Fără avertisment, cometa Holmes a explodat;
cea mai mare explozie cometară înregistrată vreodată.
Reziduurile s-au întins pe distanță de milioane de km.
Ce-a cauzat acest lucru este neclar.
O teorie este că poate cometa Holmes
s-a ciocnit cu-n asteroid, creând o explozie uriașă în spațiu.
O altă posibilitate este că poate cometa a fost instabilă
și poate c-a fost o explozie
cauzată de mărirea gazului și-a rupt întreaga cometă.
În prezent, chiar nu știm.
Viața tuturor cometelor se agață de-un singur fir.
Cometa noastră supraviețuiește întâlnirii cu Soarele...
dar un preț este plătit.
Geografia ei a fost total rearanjată.
Bucăți imense, piscuri, au dispărut.
Un obiect poate de 16 sau 32 de km
a pierdut sute, poate chiar mii de tone de piatră și gheață în timpul călătoriei.
Pe cum cometa lasă Soarele-n urmă, activitatea pe suprafața ei scade.
În călătoria spre exterior, o cometă începe treptat să se închidă.
Devine mai rece, mai puțin activă, jeturile încep să se oprească,
aura începe să pălească.
Și tot ce rămâne e doar această bilă de gheață și praf.
Se întoarce în adâncimile spațiului,
inactivă încă odată.
Dar Soarele este una din multele provocări.
Cometele trebuie să supraviețuiască
atracției gravitaționale și celorlalte planete.
Gravitatea noastră este prea mică pentru a avea un efect asupra cometei.
Dar Jupiter este o planetă foarte mare.
Este de 300 de ori mai mare decât Pământul.
Dacă cometa trece pe lângă câteva milioane de km de Jupiter,
poate să-i schimbe traiectoria.
Consecințele pot fi catastrofice.
În 1994, o cometă cu numele Shoemaker-Levy 9
a zburat prea aproape de Jupiter.
Cercetătorii au văzut cum gravitatea imensă a planetei este distrusă.
Rămășițele se îndreptau direct către Jupiter.
Mulți au crezut că impactul n-ar afecta deloc planeta,
că Jupiter le-ar înghiți fără nicio râgâială.
Și nu s-a întâmplat așa ceva.
21 de fragmente ale cometei lovind atmosfera planetei Jupiter.
Fiecare impact a eliberat mai multă energie
decât toate bombele nucleare din lume combinate.
Cometa Shoemaker-Levy 9 n-a fost o cometă masivă
și n-a fost nici măcar una foarte densă.
A avut consistența unui vate de zahăr.
Puteai s-o rupi doar cu mâna.
Dar această creatură de gheață a creat distrugeri inimaginabile.
Impactul a aruncat paturi întregi de reziduuri
pe o distanță de mii de km...
și-a lăsat atmosfera Jupiterului cu niște leziuni negre.
Evenimentul a zdruncinat comunitatea științifică.
Să vedem cu ochii noștri,
să vedem puterea imensă de distrugere
de un obiect care n-a fost mai mare de-un deal, a fost îngrozitor.
Chiar dacă știam calculele, să vedem cu ochii noștri a fost uimitor.
Impactul cometei Shoemaker-Levy 9 a trezit astronomii
la faptul că impactul se poate produce chiar pe planeta noastră.
Dacă o cometă ne-ar lovi planeta, rezultatul ar fi catastrofic.
Valurile ar distruge uscatul.
Reziduurile ar cădea din cer.
Viața s-ar sfârși într-o clipită.
Însă impactele cometelor pot fi și-o forță creativă.
În întregul Univers, cometele cauzează distrugeri masive.
Se pot mișca de 50 de ori mai repede decât un glonț.
Și vorbim despre un lucru de mărimea unui munte.
Mărimea energiei pe care ar elibera-o la impact ar fi nimicitoare.
Dar nu-s mereu distrugătoare.
Au și-o altă latură.
Cercetătorii cred că pot șlefui întreaga lume.
Aceasta este Titan, una din lunile Saturnului.
Este singura lună din sistemul nostru solar cu o atmosferă subțire.
Râuri și lacuri pline de metan lichid
acoperă suprafață.
Luna Titan a fost transformată de către comete.
Imaginile radar ne arată o lună șlefuită de o serie de comete
care-au căzut în ultimele milioane de ani.
Fiecare cometă s-a vaporizat în momentul impactului,
eliberând gaze din interiorul nucleului.
Treptat, au construit o atmosferă organică bogată
și-acest peisaj ciudat plin de lichid.
Cometele au transformat o rocă spațială într-o lume exact ca Pământul.
Cometele, într-un fel, sunt inginerii supremi
ai sistemului solar.
Impactele cometare ne pot da chimicalele
care-au fost în atmosfera nu doar a lunii Titan
ci poate chiar în creația Pământului.
Dacă cometele au puterea de-a reconstrui întreaga lume,
ce rol ar avea de jucat în istoria planetei noastre?
Pentru a afla, trebuie să ne apropiem mai mult ca înainte de-o cometă.
Trebuie să aterizăm pe una.
În martie 2004, sonda Rosetta a fost lansată.
Sonda Rosetta este numită după piatra Rosetta
pentru că exact ca piatra, a dat lingviștilor cheia limbii antice,
sperăm că această cometă ne va da cheia
spre înțelegerea sistemului nostru solar antic.
11 noiembrie, 2014, va fi un moment cheie în explorarea spațială.
Pentru prima oară în istorie,
o navă spațială va atinge suprafața unei comete.
Sondele precedente n-au fost decât în trecere pe lângă comete
și doar ne-au oferit dovezi tentante
cum că sunt un mister imens totuși nerezolvat.
O să aterizăm pe-o cometă.
O să fim aproape de-o cometă și-o transmitem în direct din spațiu
și acest lucru este fără precedent.
Rosetta este de mărimea unei mașini.
Zboară în spațiu cu 32.186 de km/h.
Se îndreaptă spre acest lucru...
o cometă cu un nucleu de 4.8 km
deplasându-se pe orbita Soarelui la fiecare 6 ani jumate.
Un robot va ateriza pe suprafața cometei,
începând cel mai detaliat studiu al unei comete.
Se va uita la cum arată suprafața.
O să ia mostre.
O să se uite la teren.
Va putea să se uite în interiorul cometei și să vadă din ce-i făcută, construită.
Sperăm să învățăm multe lucruri din această misiune asupra cometei
mai mult decât știm până în acest moment despre comete.
Rosetta ar trebuie să răspundă unor întrebări simple.
E permeabilă?
E ca un burete?
E ca o legătură de tuburi?
E ca un fulg, cu o structură ca-n povești?
Aceste lucruri ne vor ajuta să înțelegem cum trece căldură prin ea
și poate ce-o face să aibă aceste jeturi și ce nu.
Dar ăsta-i doar începutul.
Timp de-un an întreg, Rosetta că studia cometa
în epica sa călătorie în jurul Soarelui,
folosind tehnologie atât de avansată, încât mimează cele 5 simțuri umane.
Avem instrumente ce pot vedea.
Avem un experiment de ultrasunet, instrumente echivalente mâinilor.
Vrem să înțelegem tot ce-i legat de această cometă în călătoria sa
de la momentul când e liniștită până când e foarte activă.
Dar va trebui să ajungem acolo prima oară.
Ca să ajungem pe cometă,
cercetătorii trebuie să depășească provocări tehnice enorme.
Rosetta trebuie să atingă ținta pe-o lungime de 4.8 km,
călătorind cu o viteză de 54.717 km/h.
Aterizând pe cometă va fi mult mai greu.
Cometele au gravitatea mică.
Nu există nimic ce crezi că te poate atrage către suprafață.
Nu exista atmosferă, așa că nu poți să desfaci o parașută
și doar să mergi în atmosferă până atingi solul.
Trebuie să te gândești la un mod
de-a ateriza și de-a rămâne pe sol.
Tehnicienii au o soluție ingenioasă.
Naveta este echipată cu șocuri de absorbție și-un harpon.
Când atinge suprafața, în același timp,
harponul va fi eliberat în substrat
și niște dinți se vor deschide și-o vor face să rămână acolo.
Rosetta va încerca să rezolve
una din cele mai mari mistere ale științei.
Am vrea foarte mult să știm
de ce Pământul are apă lichidă și are din abundență
comparativ cu orice altă planetă văzută până acum.
Cum a ajuns apa aici?
Este o teorie care spune că cometele au adus apa pe Pământ acum multă vreme,
dar întrebarea este, putem s-o dovedim?
Pentru a afla, naveta va colecta molecule de apă
pentru a le compara cu ale apei de pe Pământ.
Dar cercetătorii speră să meargă mult mai departe.
Suntem pe cale să facem o descoperire extraordinară.
Putem găsi dovezi că însuși viața are o origine extraterestră,
cum c-a fost adusă pe Pământ de către comete.
Viața a existat pe planeta noastră de cel puțin 3.5 miliarde de ani.
Dar tot nu-i înțelegem începuturile.
Obișnuiam să credem că viața este de pe Pământ,
că gazele vulcanice și vaporii de apă
au format oceanele și-o atmosferă.
Lumină fiind adăugată pentru a putea începe viața.
Acum credem că nu-i așa și dovezile sunt în spațiu.
În 1997, cometa Hale-Bopp a apărut,
una din cele mai mari și cele mai luminoase comete înregistrate vreodată.
Cercetătorii au aflat că-i plină de apă, gaze și carbon;
ingredientele de bază pentru viață.
Acea descoperire a ridicat întrebări profunde.
Suntem cu toții obișnuiți cu ideea că viața provine de aici
și că probabil așa este; cel puțin, viața complexă.
Dar de unde a venit construcția ei?
De unde a venit apa care ne creează corpul,
moleculele organice ce reprezintă esența vieții;
posibil să nu fi fost parte intrinsecă a Pământului.
Au venit din altă parte.
Hale-Bopp a sugerat că materiale brute pentru viață
au o origine extraterestră.
De atunci, cercetătorii au găsit dovezi profunde.
Astrobiologul Dante Lauretta
a descoperit că praful de pe cometa Wild 2 conținea minerale
ce puteam forma doar căldura și apa lichidă.
Aveam mineralele silfide, aveam oxizii de fier,
aveam mineralele carbonizate;
care-s din aceleași materiale ca organismele marine
ce obișnuiesc să-și construiască scuturile;
spre deosebire de orice-am crezut că-i posibil de format
în sistemul nostru solar.
Cercetătorii au aflat că cometa Wild 2 conține aminoacizi.
E incredibil, pentru că monoacizii sunt fundația proteinelor
și proteinele sunt biomolecule esențiale vieții de pe Pământ.
Aceste descoperiri au transformat înțelegerea noastră asupra cometelor.
Mulți cercetători cred că sunt mai mult decât capsule de timp înghețate.
Poate că au un rol important în istoria planetei noastre.
Am învățat din studiul unei singure comete și din rezultatul sondei Stardust
că au laboratoare chimice complexe unde ingredientele vieții se pot forma.
Aceste materiale n-au crescut natural pe suprafața Pământului
în urma procesului planetei noastre.
În schimb, au fost aduse aici de acești mesageri din sistemul solar extern.
Ideea că existența noastră se datorează impactelor cometele este uimitoare.
Dar nu toată lumea-i convinsă.
Sunt dovezi circumstanțiale bune cum că o cometă a fost importantă vieții,
dar chiar nu avem...
dacă eram C.I.A.,
dacă eram cercetători investigatori ai cometelor
încercând să dovedim asta, n-am reușit însă să demonstrăm nimic.
E destul de posibil ca ce știm momentan
nu are de-a face cu viața pe care o cunoaștem pe Pământ.
Cercetătorii speră ca sonda Rosetta va rezolva problema.
Dacă putem stabili o corelație între aminoacizi de pe comete
și aminoacizii de pe Pământ, viața de pe Pământ,
ar fi una din cele mai mari descoperiri în știință.
Povestea vieții pe Pământ începe acum 4.5 miliarde de ani.
Când s-a format planeta noastră, a fost o lume goală, ostilă.
700 de milioane de ani mai târziu, sistemul solar a avut o revoltă.
Gravitatea a rupt comete din orbita lor și le-a trimis în toate direcțiile,
multe în sistemul solar interior.
Au început să plouă cu comete pe Pământ
timp de 300 de milioane de ani.
Au eliberat gaze și materiale organice, creând atmosfera și oceanele.
În cele din urmă, viața a putut începe.
E o poveste dramatică.
Dar oare e adevărată?
Doar timpul ne va răspunde,
dacă continuăm să studiem aceste obiecte misterioase,
fie că putem sau nu depista mecanismul și să aflăm cum a început totul.
În 100 de ani, sper că ne vom uita înapoi și vom zice,
"n-ar fi bine să trăim acele vremuri, să fim martori,
să fiu unul din cei ce-au făcut acele descoperiri incredibile"?
Între timp, căutările pentru dovezi continuă.
Nu pot spune cu siguranță că cometele au adus
toate aceste ingrediente brute pe Pământ
și c-am evoluat datorită acestor materiale,
dar cu siguranță-i posibil și este absolut poetic
să cred c-am venit de-acolo.
Traducerea și adaptarea Richard Nasta